Det här är Bill Goldman som skrev manuset och romanen.
Det är lite läskigt. Jag har inte sett filmen sen den kom ut.
Jag gillade den mycket då. Jag hoppas jag gör det fortfarande.
Romanen var ute länge innan den till slut blev film.
Jag trodde aldrig att filmen skulle bli av.
Jag hade fel.
Ni klipper väl det här och får mig att verka intelligent?
Vi sa väl så?
Den här scenen-
Vi hade en fantastisk regissör som heter Norman Jewison...
som ville göra Princess Bride, men vi fick inga pengar.
Det skulle utspela sig under depressionen i en snöstorm.
En immigrantfamilj skulle bära sitt sjuka barn uppför trappan.
Det var så Norman skulle inleda berättelsen.
Samma ramberättelse, men så ville han göra det.
Jag behöver inte säga mycket. Jag gillar det här.
Vi hade tur med Peter Falk.
Vi ville ha någon-
Det var inte realistiskt...
men vi ville ha någon som Jimmy Stewart.
Falk har en fantastisk förmåga, tack vare Columbo.
Man bryr sig om honom när han kommer in.
Man förstår-
Han är lite farlig, men också nån som...
man bryr sig om.
De var två underbara ungdomar...
och fantastiska!
Cary var väldigt stilig...
och kunde vara rolig, som ni får se.
Hon var en tjej från Kalifornien som varit med i en såpa.
Santa Barbara.
Men hon hade fantastiskt gehör.
Hon kunde göra dialekten och allt. Fantastiskt.
Jag trodde Robin Wright skulle bli en megastjärna...
men hon ville inte bli det.
Hon fick huvudrollen i en storfilm, Robin Hood med Kevin Costner...
men blev gravid.
Jag minns att jag tänkte att Barbra Streisand...
inte blir gravid vid en sån tidpunkt.
Robin var med i Forrest Gump.
Hon var anledningen till att Forrest Gump blev så populär.
Hon var så intagande...
att man ville att stackars Tom Hanks skulle få henne.
Hon är fortfarande en fantastisk skådis.
Men för att vara en filmstjärna måsta men vilja det väldigt mycket.
Jag skrev om stjärnor en gång.
Jag sa: "Stjärnor har inga vänner.
De har affärsbekanta och betjänter.
Men de får det bästa bordet på lyxkrogen."
Är det en pussbok?
Jag gillar den repliken: "Är det en pussbok?"
Älskar den.
Den fantastiske fotografen Gordon Willis...
som gjorde Gudfadern och Annie Hall bland annat-
Han sa till mig en gång...
att hans styrka inte nödvändigtvis var Ijussättningen.
Hans styrka var att han kom ihåg...
när han började filma...
hur han ville att slutresultatet skulle bli.
När man börjar spela in en film-
Många känner inte till det här- allt är en enda röra.
Hundratals människor är inblandade.
Man utsätts för press från studion.
Skådisarna vägrar samarbeta. Det är hemskt.
Ibland blir saker bättre än man trodde från början.
Man tänker: "Jag gillar honom. Vi använder honom igen."
Plötsligt gör man en film...
som i stället för att gå mot norr, går mot nordost.
Gordon Willis styrka, sa han...
var att komma ihåg att vi var på väg mot norr.
Det låter galet och värdelöst...
men det är svårt att göra en bra film.
Varje gång man lyckas, är det ett mirakel...
för allt verkar mot en.
Fåren som går över bron-
Vi funderade på hur vi skulle få dem att göra det...
och de bara promenerade över, utan att vi behövde instruera dem.
Jag minns att Rob skrattade och sa...
"Det är därför man säger att folk är som en fårskock."
De gör så.
Mitt folk...
om en månad firar vårt land sin 5000-årsdag.
Vid solnedgången ska jag gifta mig med en dam...
som en gång var en vanlig undersåte som ni.
Men ni kanske inte finner henne så vanlig nu.
Vill ni träffa henne?
För blivande manusförfattare...
var det svårt att säga: "you may not find her common now"...
för det ena ordet slutar på N och det andra börjar på N.
Det blev "commonow", och det var svårt.
Jag borde ha skrivit en annan replik.
Hon är riktigt bra, eller hur?
Vi hade tur med den här trion.
Wally Shawn provläste i New York.
Vi var fyra eller fem i rummet.
Det var Robin, Andy Scheinman, producenten och jag.
Han öppnade dörren, tittade in och såg hur många som var där...
och sa: "Jösses."
Sen stängde han dörren och var borta.
Vi fick tag på honom, och han kom in och provläste.
Han har ett fantastiskt litet tal.
André var den populäraste figuren jag har jobbat med under 35 år.
Folk gillade honom bara.
Delvis för att han var så snäll och stor.
Det var svårt att hitta en jätte till rollen.
Jag ville ha André, för jag gick på brottningsmatcher...
under åren jag inte trodde att filmen skulle bli av, för att se André.
Han brottades alltid. Han kom aldrig till nån provläsning.
Vi kallade in stora människor.
Fezzik, finns det klippor framöver?
Om det finns, är det över.
Det var ett dåligt rim!
Vill du ha en jordnöt, du?
Jag älskar den där "jordnöts" -repliken.
Det var den konstigaste casting jag har varit med om.
Det kom in killar...
som var footballspelare som var över två meter...
och de var för små.
Sen träffade vi jättar-
Vi hade en jätte som var för tunn.
Han var en spinkig jätte, och det dög inte åt oss.
Vi tänkte ge honom en stor kostym för att få honom att se större ut.
Sen bestämde vi oss för att inte ha en för spinkig jätte.
Som tur är hittade vi André.
Boken skrevs 1973.
1974 ville Twentieth Century Fox göra en film...
men de var inte säkra på att det var en film, så...
de köpte boken och jag ägde manuset.
De skulle köpa manuset om de tänkte göra filmen.
Sen skickade de mig till London...
där jag träffade den underbare Richard Lester...
en amerikan från Philadelphia som hade gjort Beatles-filmerna.
Jag skrev ett utkast-
Jag skrev ett utkast själv, sen skrev jag ett utkast med Lester...
som studion gillade.
Filmen skulle ha kommit ut 1975, men studiochefen fick sparken.
När det händer, och en ny studiochef tar över...
bestämmer han att allt som den gamla studiochefen gjort...
eller gett klartecken till, inte ska genomföras.
Gör de den gamla chefens saker och det blir en hit...
ser folk snett på honom för det är inte hans film.
Ålarna var på grund av budgeten.
Vi skulle ha haft fler, men vi hade väldigt lite pengar.
Specialeffekterna är inte vad de kunde ha varit.
Filmen blev nästan av tre eller fyra gånger...
men folk fick hela tiden sparken.
Jag gjorde nåt jag var stolt över. Jag köpte tillbaka boken.
Och-
Jag gillar den här scenen.
Efter att Butch Cassidy som kom 1969...
ville jag försöka skriva en fackbok, som jag inte gjort tidigare.
Jag skrev en bok om Broadway som hette The Season.
Jag såg allt på Broadway det året.
Carl Reiner, Robs far...
hade en fantastisk komedi, Something Different, som jag skrev om.
Carl och jag blev goda vänner.
Efter Princess Bride skickade jag den till honom och han gav den till Rob...
som var yngre då, och sa: "Här är nåt du kanske gillar."
Efter Robs första filmer...
Spinal Tap och Sure Thing...
ville han göra nåt annat.
Han och Andy Scheinman kom ihåg den och ville göra den.
Norman Lear gav oss...
16 miljoner dollar vilket var lite för en film med specialeffekter...
men vi klarade det.
Norman Lear gav Rob pengarna, och det var det.
Det är läskigt, för många av specialeffekterna är vad de är.
Hade det varit en Spielberg-film, hade man haft klippor och annat.
Vi hade inte det.
Vi fick klara oss, och jag tycker det funkar här.
Det handlar inte om att klättra uppför klippan.
Det handlar om vad som händer.
Det kostade precis så mycket.
Hade vi fått 10 miljoner, hade vi gjort det för det.
Jag vet inte vad man hade gjort.
Men jag vet inte jag är inte inblandad i budgeten.
I den här delen-
När Westley har problem i maskinen finns det en hel sekvens...
där de tar sig igenom Dödens Zoo...
och har alla möjliga fajter.
I den första versionen...
fanns allt det med...
men vi hade inga pengar, och de hittar honom bara plötsligt.
Det är inte världens bästa special- effekter ni ser nu.
Men vi hade inga pengar. Det här var allt vi hade.
Jag vet inte vem som klättrar.
Jag vet inte om de klättrar alls.
Jag vet inte hur de gjorde det, kanske repen dras upp.
Man kan inte riskera skådespelare på ett sådant stunt...
för om det går fel stannar hela filmen av.
Jag misstänker att det inte är Cary.
Det kanske inte ens är en klippa.
Jag har ingen aning.
Fäktscenen som kommer...
var enastående för skådespelarna.
Rob planerade att använda alla möjliga stuntmän.
Mandy Patinkin och Cary Elwes...
så fort de hade rast, eller inte var på inspelningsplatsen...
fäktades de med en instruktör. Det är så jag minns det.
De fäktades i timmar.
De blev så bra att det bara finns en tricktagning i hela sekvensen.
Det är de som fäktas, utom en gång.
Föll han inte? Otänkbart.
Du använder alltid det ordet.
Jag tror inte det betyder det du tror det betyder.
En av mina favoritrepliker.
Jag var med på castingen av Buttercup och castingen av jätten.
Jag var med på en del av castingen.
För det mesta-
Man säger vad man vill när skådespelaren inte hör...
och sen handlar det om...
vem man kan få, som är tillgänglig, man har råd med...
vem som är ledig då.
Vi visste nog inte då hur inspelningsschemat såg ut.
Jag vet inte.
Jag hörde aldrig skådespelarna läsa förrän första rep-dagen i London.
Jag försöker tänka. Stjärnor försvinner.
De får några år på toppen, sen är de borta.
Dem som man vill ha, vill man plötslig inte ha längre.
Studion vill inte längre betala för den eller den.
"De är slut nu", säger de.
För kvinnor är det brutalt i Hollywood. Så fort de fyller 40 är det över.
Det är mycket sällsynt att en kvinnlig stjärna varar längre än så.
16 miljoner är nästan en lågbudgetfilm nu.
När vi gjorde den var det mer pengar än det är nu.
Men det är ändå en billig film.
Det finns mycket i den.
Vi hade inte råd med stjärnor.
Hade vi fått-
Hade vi haft råd att låta Schwarzenegger spela Fezzik?
Jag vet inte.
Mandy är underbar här.
Det som händer-
Det finns en berättelse i fäktscenen.
Vi vet att Mandy är vänsterhänt.
Det som händer i första delen...
är att Mandy fäktas med vänster hand och börjar förlora...
och byter sedan hand.
Westley fäktas också med vänstern.
När Westley börjar förlora visar det sig att han inte heller är vänsterhänt.
Det finns en berättelse som håller igång det.
Det gav mig självförtroende när jag skrev det här.
Jag gjorde mycket research om olika ord, olika rörelser...
olika saker man gör när man fäktas.
Inget av det betyder nåt om man inte bryr sig, men här funkade det bra.
Nu kommer en viktig replik.
Hej. Jag heter Inigo Montoya.
Du dödade min far.
Var beredd att dö.
Mandy berättade en gång- Han är en fantastisk sångare.
Han har en fantastisk röst. Han brukar ge koncerter...
och när han spelar på skolor...
brukar han som extranummer säga: "Okej. Jag gör det en gång."
Han säger, med accenten...
"Hej. Jag heter Inigo Montoya. Du dödade min far. Var beredd att dö."
Han är fantastisk i det här.
Man ser att det mest är dem.
Det är svårt.
Jag minns dem utanför studion, utanför lokalen...
där Eldträsket var.
...Bonettis försvar mot mig?
Det finns ett Bonettis försvar.
Och det finns ett-
Det finns ett Capo Ferro.
När man kom in i studion var de där...
och övade och övade på det här.
Det är inte Mandy.
De pratar mycket i scenen vilket hjälpte mig mycket.
Fairbanks och Errol Flynn-
Jag älskar det här. Det fanns mer sånt när jag var barn.
De var fantastiska fäktare när de-
De jobbade på det här. Det gjorde de.
De blev riktigt bra. De övade på det här i timmar.
Det är ganska fantastiskt. De gör allt utom volterna.
Se på det där.
När Rob Reiner och Andy Scheinman till slut hittade honom...
på Ritz Hotel och lät honom provläsa förstod man inte vad han sa.
Men han ser perfekt ut för rollen så att de chansade.
Rob, tror jag, spelade in alla Andrés repliker.
Vi började spela in först ett halvår efter att André fick rollen.
Han brottades runt om i världen.
Rob gjorde ett band, och André lärde sig replikerna.
Mer välartikulerad än så här blir inte André.
André var så stor- Han var 2,3 meter och vägde 200 kilo.
Han visste inte hur stor han var.
Allt han visste var-
Han hade ett hus i North Carolina nära Duke University...
som hade högt till tak och stora dörrar...
så att han inte slog sig jämt.
En gång hade han blivit sjuk...
och hamnat på sjukhuset på Duke University.
Han gick ner 45 kilo på tre veckor.
Han var så stor.
Han visade ett foto på sig själv när han var 17.
Han var mycket stilig och runt 2 meter.
Stor, men ingen jätte. Sen började han växa.
Han blev dubbelt så stor mellan 17 och 25.
Hans händer var störst.
De var otroligt stora.
Jag ska berätta om när Mandy gav honom en örfil...
när vi kommer till scenen där det hände.
Det finns en scen på slutet...
där Robin hoppar ut från ett fönster i hans armar.
De gjorde det så att hon var 30 centimeter ovanför André.
Hon hoppade. Robin var en mycket lätt liten varelse.
Andrés knän vek sig.
Han trillade nästan och blev likblek.
Hans rygg var inte bra då.
Han dog när han var 46.
Han visste att han skulle dö.
Han sa till Billy Crystal: "Stora och små lever inte länge."
Han visste att han skulle dö ung...
men han klagade aldrig.
Jag ägde manuset, men ville inte ge det till vem som helst.
Norman Jewison hade jag känt länge och hade förtroende för.
Jag fick ett samtal från min agent om Rob Reiner.
Jag hade inte sett Spinal Tap.
Sure Thing skulle testvisas.
Min agent sa: "Gör det inte." Jag sa att jag skulle träffa honom.
Men först ville jag se Spinal Tap.
Jag fick en privat visning.
Den var så rolig. Jag skrek av skratt.
Jag tänkte: "Ja, honom ska jag ha."
Det var ett bra beslut.
Det är en konstig blandning. Rob kan vara väldigt rolig.
Rob var komiker och har gjort mycket komedi...
men han är bra på att hitta rätt nivå av verklighet.
Som Spinal Tap som har en dubbel verklighet, eller hur?
Ett vackert landskap, eller hur?
Det är inspelat runt Sheffield, England.
En av anledningarna till att jag kunde skriva sekvensen-
Jag sa ju att självförtroende är allt.
Jag visste att båda glasen var förgiftade.
Det gav mig självförtroende att kunna leka med det.
Jag kan fortfarande se honom komma in genom dörren...
säga: "Jösses", och stänga dörren.
Han var olik vad vi hade tänkt oss, men han är så smart.
Han är en fantastisk och framgångsrik dramatiker.
Hans pappa var den stora redaktören i New Yorker, William Shawn...
i många decennier.
Det är blandningen av de tre som är så fantastisk.
Han är mycket intelligent. Det ser man.
Jag måste titta. Ledsen.
Du har ett bländande intellekt.
- Jag har knappt börjat. Var var jag? - Australien.
Ja, Australien. Du måste ha misstänkt...
att jag skulle känna till pulvrets ursprung.
Jag kan ju inte välja vinet framför mig.
- Nu förhalar du bara. - Du vill gärna tro det, va?
Du har slagit min jätte, och måste vara ovanligt stark.
Du kanske har giftet i din egen bägare...
och litar på att din styrka ska rädda dig, så jag kan inte-
Jag jobbade hårt med det här, så att det skulle bli logiskt.
"Jag kan inte välja det här vinet. Jag kan inte välja det vinet."
Du skulle ha ställt giftet Iångt från dig själv.
Jag kan alltså inte välja vinet framför mig.
Jag är ledsen. Det är så dunkelt.
Två av tidens stora, George Roy Hill och Elia Kazan...
båda fantastiska regissörer, sa samma sak till mig.
Du har gjort ditt den första repetitionsdagen.
De menade att om manuset var ordentligt gjort...
och skådespelarna och medarbetarna är väl valda...
har man chans att få nåt som var av god kvalitet.
Har man gjort ett misstag var man död.
Jag ser på ungdomarna, och skådespelarna nu...
som jag inte har sett på 15 år- Jag vill inte ändra nåt.
De är alla toppen.
Om vi hade gjort nåt-
Jag säger inte att de är de enda som hade kunnat spela rollerna.
De passar för sina roller, förutom att de är talangfulla.
Hade vi missat i castingen-
En sak som André gjorde för oss-
Han är så stor och ser så ovanlig ut...
att han för en sagoton med sig.
Jag tror inte folk har sett nån så stor som André the Giant.
Det finns en sagokänsla i det här som vi hade tur med.
Wally Shawn- Det är en trevlig trio.
De två ungdomarna-
Billy Crystal...
kommer också senare. Det är en toppenensemble.
"Toppen" är dagens ord. Det är en fantastisk ensemble.
Norman fanns på 80-talet.
På 70-talet vet jag inte om jag och Dick Lester...
pratade om vem som skulle vara med i den.
Det skulle nog ha varit nån han använde i The Three Musketeers.
Det beror på...
vem som får rollen-
Till exempel Kathy Bates roll i Lida som hon fick en Oscar för-
Rob var övertygad om att hon borde vara okänd...
för i filmen är hon okänd.
Lida är historien om en känd författare...
som blir räddad i en snöstorm av en sjuksköterska.
Hon räddar hans liv, men hon visar sig vara galen.
I slutet händer hemska saker.
Det intressanta med Lida...
var rollbesättningen...
för jag skrev den åt Kathy Bates.
Jag sa till Rob: "Jag skriver för Kathy Bates, Broadway-skådespelerskan."
Han sa: "Hon är toppen. Vi tar henne."
Det var så hon fick rollen.
Kathy hade aldrig spelat huvudrollen i en film.
Rob kallade in henne...
och sa: "Du får rollen."
Hon sa: "Får jag rollen?" Han sa: "Ja."
Hon sa: "Rollen som Annie, får jag den?"
Rob sa: "Du får rollen."
Hon sa: "Huvudrollen i Lida?" Rob sa: "Ja. Du är Annie."
Hon sa: "Är allt klart?"
Rob sa: "Allt är klart."
Hon var tyst en stund och sa: "Får jag berätta för mamma?"
Jag älskar det. Rob har berättat det. En fin historia från verkligheten.
Det som var bra med det var att Castle Rock är en liten studio.
Hade det varit en stor studio- Annie är ju en jättebra roll.
Kathy Bates vann en Oscar för den. Jag vill inte vara arrogant.
Det är huvudrollen i en film med två roller. Hon får göra allt möjligt galet.
En stor studio hade sagt- Vi kan få vem som helst.
En stor studio hade sagt: "Ge rollen till"-
Jag vet inte- Glenn Close, Meryl Streep.
Jag vet inte om vi kunde ha fått dem. Vi frågade dem aldrig.
Skälet till att vi inte gjorde det- Det finns till exempel en scen-
Jimmy Caan är en författare och hon vill bränna hans bok...
vilket är det sista han vill göra.
Han ligger hjälplös i sängen, och han säger: "Jag vill inte det."
Hon säger: "Okej. Jag älskar dig.
Jag skulle aldrig be dig göra nåt som du inte vill göra.
Glöm att jag frågade. Det är över."
Medan hon säger det häller hon tändvätska över sängen.
Eftersom man inte vet vem Kathy Bates är...
fanns det en tanke hos publiken, hoppades vi...
att hon skulle elda upp honom.
Men om det var en av de andra underbara skådespelarna-
Jag sa: "Meryl Streep kommer inte att sätta eld på nån. Hon gör inte det."
Det andra var Jimmy Caan.
Vi fick ingen skådespelare att spela rollen...
eftersom manliga stjärnor inte vill vara i någons våld...
särskilt inte i en kvinnas våld.
Vi kunde inte rollbesätta den. Jag har en lista nånstans.
Vi försökte med alla manliga stjärnor men ingen ville spela rollen.
Det som var bra, från min synvinkel, var, att hade det varit en stor studio...
hade de sagt...
"Manuset måste vara dåligt, annars hade vi fått nån bra."
Rob sa: "Nej. Manuset är bra."
Han förstod att stjärnor inte ville göra det.
Och-
De som inte ville göra det är otroliga.
Det är en konstig sak.
Att göra en film, med rollbesättningen-
Det finns ingen anledning för er att veta det här...
för när ni ser en film ser ni dem som är med i filmen.
Ni kan inte tänka er att det kunde vara andra som är med.
Kanske 20 andra män eller kvinnor.
När man rollbesätter vet man inte-
Hade det varit en stor studio hade de insisterat på en stor stjärna...
för att försöka få tillbaka pengarna, vilket är galenskap...
eftersom de inte vet om de kan få tillbaka pengarna.
Jag tittar bara på Robin och Cary.
De är i rätt ålder. De är unga.
Han var 23 eller 24 och hon var 20.
Eller vad de nu var.
De var toppen, och vi slapp handskas med en stjärna.
Men i det här fallet tycker jag att rollbesättningen blev rätt.
Det är underbart ungt par.
Den här kulissen var magisk.
Det var en studio hos Shepperton Studios.
Den är underbar. Vi älskade att vara där.
Man kunde sitta på olika rötter och annat.
Det var en stor kuliss. Det här är vår dyra grej.
Det är fantastiskt.
Det var toppen. Jag älskade det.
Jag gjorde bort mig.
Jag brukar inte ofta vara med på inspelningen, jag vill inte det.
Det finns en tagning där de går...
och en flamma tänder eld på hennes klänning.
Jag skrev det i boken...
och jag skrev det i alla versioner i manuset.
Jag hittade på det.
När de filmade scenen-
Det var många som var med.
Så fort flamman kom och hennes klänning tog eld...
skrek jag: "Hennes klänning brinner."
Jag förstörde tagningen.
De fick klippa det.
Rob vände sig till mig och sa: "Bill, den ska brinna."
Det var fantastiskt dumt av mig.
När jag tittar på det nu.
Jag stod vid kameran och skrek: "Hennes klänning brinner."
Det är därför jag inte är med på inspelningarna.
Jag ser det här nu.
Alla de där lianerna var-
De sitter fast med tejp, tror jag.
Det var en stor-
Det är ingen stor kuliss för en Spielberg-Lucas-film...
men för oss var den det.
De kunde röra sig runt i den.
Det var underbart.
Under tre år sa han det. "God natt, Westley. Bra gjort.
Sov gott. Jag dödar dig förmodligen i morgon."
Det var en bra tid för mig. Jag lärde mig fäktas, slåss...
allt som nån kunde lära mig.
Roberts och jag blev till slut vänner.
- Sen hände det. - Vad?
Fortsätt.
Roberts hade blivit så rik att han ville dra sig tillbaka...
och tog mig till sin stuga och berättade sin hemlighet.
"Jag är inte piraten Roberts", sade han.
"Jag heter Ryan. Jag ärvde skeppet från den förra piraten Roberts...
precis som du kommer att ärva den av mig.
Mannen jag ärvde den av var inte heller den verkliga piraten Roberts.
Han hette Cumberbund.
Den verklige Roberts hade dragit sig tillbaka för 15 år sen...
och levde som en kung i Patagonien." Tack.
Sen förklarade han att namnet var det viktigaste...
för att inge nödvändig fruktan.
Jag tror inte det här talet har ändrats från första dagen.
Den var alltid samma namn för det är nåt galet med Roberts.
Så var det i verkligheten också. Man visste inte vem Svartskägg var...
men alla sa: "Herregud. Det är Svartskägg"...
man skulle anta att det var det.
Jag tror att den psykologin stämmer.
Manuset skrev för 28 år sen och filmen-
Manuset fanns ett dussintal år innan filmen ens blev till.
Det förändrades hela tiden, men i grunden förblev det detsamma.
Jag pratar om Jewisons inledning, depressionens förtvivlan.
Det är ganska nära, tycker jag. Det är mitt manus-
Jag ville inte ändra för mycket.
Det här var inte roligt för dem, för det var-
Man har sand i ansiktet.
Det är inte publikens synvinkel.
När RAOS anfaller snart...
och Westley slåss med dem...
måste man bestämma sig för hur blodig scenen ska bli.
Det svåra är att det kan göras på fem olika sätt.
Vi gjorde det bara på det här sättet.
Man försöker få en viss ton.
Det är ingen våldsam film. Det är en saga.
I teorin försökte vi göra det roligt för både barn och vuxna.
Man kunde ha gjort det mycket blodigare än det är.
Det är svårt.
Vi hade en lång diskussion om hur blodigt det skulle vara.
Det är en sak som filmfolk alltid pratar om.
Det är svårt om man måste filma om det för kulissen är borta.
Jag var där på den här tagningen.
Nu börjar den blodiga avsnittet.
Det är nån där inne.
Det är en småväxt kille.
När man gör en film...
måste man påminna sig om att det inte är löjligt.
Ett bra sår på Carys axlar kommer nu.
Har vi nåt blod när råttan dör?
Jag minns inte.
Det var beslutet.
När man har en häst i en film-
En bra producent sa en gång till mig: "Sonny."
Det var många år sen.
"Gör aldrig en film med VDFB." Jag sa: "Vad är VDFB?"
Han sa: "Vatten, djur, flygplan eller barn."
Djur är ett problem, för när man-
Det finns en tagning när Chris och Chris sitter på sina hästar.
Om hästen rör sig, är tagningen sabbad.
Chris Guest kände han ju.
Billy Crystal kände han. Carol Kane kände han, tror jag.
Jag tror han kände Mandy Patinkin.
Vi var tvungna att hitta de här två, och de måste vara okända.
Och André.
Bra berättelse här.
Det är vad jag menade.
Du har sex fingrar på högerhanden.
Någon sökte efter er.
Det här är Förtvivlans Grotta i filmen.
I boken är det Dödens Zoo, av budgetskäl.
Vi hade inte pengar för djuren i djurparken...
och använde det inte.
Ännu en fantastisk kuliss.
I Dödens Zoo...
Fezzik och Inigo...
försöker hitta Westley i Dödens Zoo.
Nåt anfaller dem på varje våning. Världens största orm-
Det är hemskt, på varje våning räddar de varandra.
Till slut finns en trappa där det inte finns nåt.
De går från våning till våning och möter en utmaning på varje plats.
De vet att den måste finnas nåt hemskt där, och det gör det.
Det finns en liten dödlig spindel på dörrhandtaget.
Fezzik sparkar upp dörren, för han får panik.
Men vi kunde inte göra det.
Allt det fanns med.
När det gäller manuset vad det rätt att klippa det.
Vad vi bryr oss om-
Trots att Westley är död bryr vi oss bara om att komma vidare.
Jag funderar på om det är bra berättande?
Ja, han är död. Man kan ta tid på sig att komma dit...
men vi hade inte pengarna.
Det är den engelska komikern Mel Smith, som Rob kände.
Kungen dog den natten.
Innan solen hade gått upp varButtercup och Humperdinckgifta.
Dagen efterstod hon inför folket som deras drottning.
Min fars sista ord var-
Vänta, farfar.
Du läste fel. Hon gifter sig inte med Humperdinck.
Jag älskar när barnet säger: "Du läste fel"-
I boken blir de riktigt osams.
Ursprungligen var det så...
att barnet blir sur på farfar och farfar går.
Han säger: "Gå. Jag vill inte höra mer."
Sen kommer farfar tillbaka.
Man kan inte göra så i en film för man bryter spänningen.
Jag är glad att jag inte var med vid rollbesättningen av buaren.
Buu!
Ni ser damen om en stund.
Jag antar att de lyssnade på folk som buade i timmar.
Vi borde alla se ut så när vi vaknar, eller hur?
Efter en mardröm.
Vi kommer till min favoritreplik med Robin.
"Så här är det."
Vet inte varför jag älskar det.
Så här är det.
Jag älskar det.
När jag lejde Vizzini...
för att mörda henne på vår förlovningsdag...
tyckte jag det var listigt, men det blir så mycket mer rörande...
när jag stryper henne på bröllopsnatten.
När Guilder får skulden blir folket ursinnigt.
De kommer att kräva krig.
Det här är "exposition"...
om nån vill veta vad det är.
Man vill klara av det så snabbt som möjligt.
Jag är så glad att den blev gjord.
Under många år...
trodde jag inte att det inte skulle bli av.
Jag ser den utan objektivitet.
Jag vet inte vem som köper eller ser den.
Jag vet att barn älskar den.
Deras föräldrar måste se den för de ser den med dem.
Jag hoppas det.
Tonårsflickor och såna. Jag vet inte.
Jag vet inte-
Jag gillar inte det jag skriver och jag gillar den här...
och den har en speciell plats...
bland mina verk.
Det är bara-
Det finns en sak i boken som man kan skicka in...
för en scen där Westley och Buttercup träffas igen.
Tiotusentals människor under åren, tror jag-
Över 10000 människor har bett att få den.
Det är väldigt konstigt.
Förlaget trodde aldrig att nån skulle skicka in det.
Den påverkar folk mycket, och jag tycker det är roligt.
John Patrick Shanley fick en Oscar för den fantastiska filmen Mångalen.
Han är en kompis...
och sa om tortyrscenen-
Han tänkte på den och "Är det säkert?" i Marathon Man-
Om någon skulle skriva en tortyrscen...
trodde han jag var sjuk nog att skriva den.
Jag vet inte var det kommer ifrån.
Jag trodde aldrig när jag skrev att jag skulle döda Westley.
Jag gick till kontoret en dag när han låg i maskinen.
Jag visste inte hur jag skulle få ut honom.
Jag visste inte hur jag skulle rädda honom.
Jag gör alltid samma sak när jag börjar jobba.
Jag läser sportsidorna och dricker kaffe.
Sen insåg jag att han skulle dö.
Jag minns att jag skrev: "Westley låg död i maskinen."
Jag stirrade på orden. Tänk, att jag hade gjort det.
Det här har bara hänt en gång...
under 45 år av skrivande.
Jag brast helt oväntat ut i gråt över vad jag hade gjort...
och sprang för att tvätta ansiktet.
Jag kan fortfarande se mitt ansikte.
Jag var röd, tårarna strömmade.
Jag visste inte vad jag hade gjort.
Jag hade blivit så rörd av boken...
men jag vet inte vad det betyder eller varför.
Jag ville aldrig det.
Det är en viktig bok för mig...
för skäl jag inte kan ange.
Det är svårt för manusförfattare, när man har att göra med exposition.
Man vill klara av det så snabbt det går...
för det enda som betyder nåt är att rädda Westley.
De enda som kan rädda Westley är Fezzik och Inigo.
Det kommer en överraskning, man vill komma till dem så snabbt som möjligt.
Vi repeterade den här scenen den första dan på ett hotell i London.
Som jag nämnde...
hade André lärt sig manuset utantill.
De repeterade.
De repeterade och de kom till den här scenen.
André satt och Mandy stod eller gick omkring.
Mandy gav André hans replik, och André läste.
Det var väldigt stolpigt och långsamt.
Mandy ville ha det snabbare.
Han sa: "Snabbare, Fezzik, snabbare."
De gjorde det gång på gång.
André gjorde samma replik på samma långsamma sätt.
Sen sa Mandy plötsligt överraskande: "Snabbare, Fezzik"...
och gav André en örfil.
De hade nog precis träffats.
Alla drog efter andan.
Jag tror inte André hade fått en örfil...
sen han var liten pojke.
Han stirrade bara.
Han måste ha tänkt...
"Så här gör man utanför ringen. Vi provar med det."
Han blev snabbare och bättre.
Hans repliker blev-
Det var en av höjdpunkterna under filminspelningen...
att se Andrés ansikte när Mandy slog till honom.
Ingen hade nån aning-
Jag vet inte varför Mandy tyckte att det skulle vara en bra idé...
för André, trots att hans rygg var dålig vid den tiden...
var fortfarande en av de starkaste männen på planeten.
Hade han blivit arg vet man inte vad som hade hänt.
Men han var mycket glad.
Han pratade aldrig-
André pratade aldrig om att brottningen var uppgjord.
På den tiden hade de inte erkänt att det var uppgjort.
Han gick 300 matcher på ett år.
Han sa bara-
Han visste aldrig vem han skulle möta.
Träffade inte motståndaren före matchen.
Han sa att om han trodde att den andra gick på droger...
avslutade han matchen omedelbart.
Publiken buade för det blev en brottningsmatch på fem sekunder.
Men han tyckte-
När han var på topp hoppade män på 130 kilo på honom...
och han fångade dem lätt.
Men det handlar om styrka och timing.
Jag har en bra historia om André.
Starka killar kände alla varandra.
Schwarzenegger filmade den första Conan-filmen i Mexico City...
och André brottades.
Arnold gick på hans match. Där är 25000 skrikande fans.
Efter att André har slagit motståndaren...
kallar han upp Schwarzenegger i ringen.
Han säger: "Jag talar spanska. De vill att du ska posera.
Ta av tröjan. Posera lite."
Han lämnar Schwarzenegger ensam i ringen...
och Schwarzenegger poserar som en idiot...
och går sen tillbaka till sina vänner.
Det hela var ett skämt.
De ville inte alls se honom posera.
Det vara en sån sak som André gjorde.
Han-
André betalade alltid för maten.
De åt tillsammans flera gånger...
och André betalade alltid.
Schwarzenegger tänkte att han måste betala.
Han ursäktade sig från bordet.
Schwarzenegger är en stor man.
Han gick till köket där hovmästaren var...
och började betala för måltiden.
Jag älskar den historien.
Schwarzenegger berättade historien-
Schwarzenegger är en stor kille. Runt 185 cm, kanske 110 kilo.
Han pratade med hovmästaren...
när André kom upp bakom honom och lyfte upp honom.
Han kände att han blev upplyft som en leksak.
André lyfte honom i luften...
och sa: "Jag betalar."
Sen bar han ut honom från köket...
satte honom på stolen, och det var det.
Underbart.
Det visar hur stark André var.
Schwarzenegger sa:
"Han är väldigt stark."
Säger Schwarzenegger att nån är stark tror jag på det.
Patinkin är en stor man.
Han är över 1,80 tror jag.
Absurt.
Ett rart ögonblick eftersom det är så känslofyllt.
Han säger: "Pappa, hjälp mig", men det funkar inte.
Sen hittar han knuten av en slump.
Rob lät honom hitta knuten av en slump.
Toppen, eller hur?
Det var säker Robs idé att han skulle luta huvudet mot knuten.
Det här var Dödens Zoo.
Det var cirka 25 sidor av all möjlig action.
Han är död.
Farfar, vänta.
Vad menar Fezzik när han säger: "Han är död?"
Det här var mitt stora ögonblick i boken och i filmen.
Jag älskar det.
Fred Savage är så bra i scenen.
Han är underbar.
Han sträcker sig mot Peter Falk.
Han säger "Det är okej", eller vad han säger.
Hans hand rör sig.
Han är rörande här.
Jag tyckte bara det var underbart...
och jag hoppas tittarna gör detsamma.
Kungens son gav mig sparken.
Tack för att du tar upp det smärtsamma ämnet.
Du kan väl skära mig också och hälla citronsaft i såret.
Vi har stängt!
Mirakel Max-
Billy improviserade mycket av det här.
Allt det var med i boken.
Det var en del av det.
Jag tyckte Mirakel Max var-
Han var med hela tiden.
Det var väl därför-
Det var väl därför Westley kunde dö.
Men det är-
Om filmen spelas in på nytt-
Jag tror aldrig att den blir nyinspelad.
De vet vissa saker nu-
Det skulle vara svårt att hitta nån till Mirakel Max.
Man kunde ta Jim Carrey...
eller nån stor komedistjärna om 15 år.
Det är fantastisk liten roll, en veckas jobb.
Man får göra roliga saker och folk älskar en.
Man kan göra en ny rollbesättning.
Man kan ta motsvarigheten till Tom Cruise...
som Cary Elwes.
Det skulle kosta en massa pengar.
Men det fungerade här och var fantastiskt.
Det kommer en bra replik.
Carol säger Billys replik.
Chokladöverdraget gör att det går ner lättare.
Men man måste vänta 15 minuter för full effekt.
Man ska inte bada på minst-Vad?
- En dryg timme. - Ja, en timme.
Inte bada.
En jätterolig replik.
Cary är underbar som död. Som han trillar omkring.
Han har en fantastisk fysik.
Som när han försöker gå senare.
När de funkar är filmer fantastiska.
Det är som teatern.
När teatern funkar är det bättre än allt.
Men det funkar inte så ofta. Det är svårt.
Ingen går in för att göra en flopp.
Jag menar-
Det är svårt att veta.
Ingen har en aning om vad som funkar.
Jag gillar när folk säger när det är över...
"Man visste det skulle bli en hit för Adam Sadler var med i den."
Ingen såg Little Nicky.
Varför inte? Jag vet inte.
De har alla möjliga skäl.
Jag har ingen aning om varför de inte såg den.
Varför ser alla Jim Carrey i Grinchen...
men inte andra fantastiska Jim Carrey filmer?
Det är konstigt. Omöjligt att förutse.
Det är en total chansning.
Medierna berättar inte om det.
Medierna låtsas att det är logiskt, som vilka affärer som helst.
Säljer vi tillräckligt med korv blir vi som Pölsemannen.
Det funkar inte så.
Min allra bästa vän, som nu är död, Ed Neisser...
var börsmäklare i Chicago.
Jag visste inget om börsen.
Under en middag frågade jag: "Varför föll marknaden idag?"
Han sa: "För att den inte gick upp."
Jag sa: "Skämta inte." Han sa: "Det gör jag inte."
Det är sanningen. Ingen vet varför marknaden beter sig så-
Men han sa: "Vi som håller på får inte säga det.
Vi säger att den gick upp på grund av vinstbesked.
Dåliga nyheter i Asien eller Indien, så gick marknaden ner."
Det finns ingen logik i filmbranschen.
Det finns ingen logik i vad folk vill eller inte vill se.
Det är alltid en chansning.
Det är en av tidens stora komiker, Peter Cook...
som spelar-
figuren med talfelet.
Med läspningen.
"Givvtemål."
"Givvtemål fövv" oss ihop.
Jag är ledsen. Han är bara så rolig.
"Dvvöm i dvömmen."
Repliken kommer från en rabbi i Chicago.
När jag var en liten pojke var jag på ett bröllop...
och en rabbin sa: "En dvöm i dvömmen."
Och jag började fnittra.
Det var inte jättebra.
Men det var därifrån det kom...
för er historieintresserade Chicagobor.
Jag kommer inte ihåg hans namn. En berömd rabbin i Chicago.
Den som vet vad André sa, räck upp handen nu.
Det var André-
Det är lurigt.
Man går från prästen med talfelet...
till folk i brand och alltihop. Är det roligt eller inte roligt?
När vi kom ut-
Vi fick näst högst poäng av alla filmer det året...
efter Tillbaka till framtiden.
Det var så frustrerande.
Vi hade stora förhoppningar när vi testvisade filmen...
vilket man har.
De älskade det.
Vanligtvis betyder det en stor hit.
Vissa såg den.
Det var ingen flopp.
Vi var vad man kallar en "dubbel"...
och klarade oss bra.
Det blev en stor hit först på video.
Vi var inte så viktiga.
Vi kom ut.
Och vi hade en trailer-
Boken var en framgång, men ingen stor framgång.
Det var-
Trailern borde vara med.
Det vore intressant att ha med den.
De visste inte hur de skulle marknadsföra den.
Var det Mandy med sitt svärd?
Var det en äventyrsfilm, var den rolig, var det en romantisk film?
Det var en blandning.
När man blandar genrer i en film brukar man få problem.
Det är rätt galet.
Vi har en död hjälte...
en jätte, och-
Flickan ska ta livet av sig.
Vad är det?
Jag skrev Butch Cassidyand the Sundance Kid.
Vid första visningen sa George Roy Hill, som regisserade den så fint...
att han var förtvivlad för publiken skrattade för mycket.
Vi blandade genrer där med.
Han klippte medvetet bort många skratt ur filmen.
Den här är lite konstigt.
Nu säger folk: "Jag vill ha nåt som Bleka dödens minut."
Nåt som blandar-
Men när den kom ut visste vi inte-
De visste inte vad vi var...
och visste inte hur de skulle marknadsföra oss.
Det var inte av illvilja. De försökte inte begrava oss.
De älskade filmen. De visste bara inte vad de skulle göra med den.
Det är fortfarande en konstig film.
Jag är glad-
Jag är glad att den blev gjord. Det betyder mycket för mig.
Det är min teori. Jag har sagt det tidigare.
Filmer blir succéer för att folk gillar dem.
Filmer floppar för att folk inte gillar dem.
Allt annat är spekulationer.
Allt man läser om varför filmer Iyckas eller floppar är bara skitsnack.
Man vet aldrig förrän filmen går upp vad som kommer att hända.
Folk som såg den här filmen gillade den...
och berättade för sina vänner.
Jag tyckte bästa filmen i år var You Can Count on Me.
Om jag berättar för andra kanske de hyr den på video...
för att de hört att den är bra.
Det var många...
som pratade om filmen.
De ville bara inte gå och se den.
När den kom ut på video...
var den en hit, vilket den borde ha varit när den visades på bio.
Vi har tur att det hände.
När man har en film...
man gillar som inte hittar sin publik...
är det hjärtskärande, för det händer inte ofta.
Vi hade tur att det hände.
Nu, år 2001 gör vi en DVD...
om en film jag skrev 1973.
Och filmen kom ut 1986.
Och ungar ser den.
Små barn säger: "Jag heter Inigo Montoya." Fantastiskt.
Det är konstigt.
Det är ett stort ögonblick för mig. Jag älskar Mandy.
Inga kommentarer på den scenen.
Inget rör mig så mycket som dumdristigt mod.
Det är ögonblicket- Här är en blodig kille.
Han har letat i 20 år...
och till slut får han hämnas, vilket jag tycker är toppen.
- Till döden. - Nej!
Till smärtan.
Jag känner inte till den frasen.
Jag ska förklara. Jag ska använda korta ord så att du förstår...
din missbildade pajas.
Det kan vara första gången någon har vågat förolämpa mig.
Det blir inte sista gången.
"Till smärtan" betyder att du först förlorar fötterna.
Sen dina händer. Sen din näsa.
Och sen min tunga, antar jag.
Jag dödade dig för snabbt förra gången.
Ett misstag jag inte gör om i kväll.
Jag var inte klar!
Sen förlorar du ditt vänstra öga, följt av ditt högra.
Sen dina öron. Jag förstår. Nu börjar vi.
Fel! Du behåller öronen, och jag ska berätta varför.
Så att varje skrik från varje barn som ser din hemska uppenbarelse...
når dina öron.
Varje barn som gråter när du kommer-
varje kvinna som skriker: "Herregud, vad är det där?"-
kommer att eka i dina perfekta öron.
Det är vad "till smärtan" betyder.
Jag ska lämna dig i förtvivlan och smärta för evigt.
När jag skrev det visste jag inte om det skulle funka...
för man har en död hjälte och en utmärkt jägare.
Funkar "till smärtan"?
Jag gjorde så gott jag kunde. Jag tror det lyckades.
Det här är scenen när André nästan gick ner på knäna.
Hon hoppar inte ut genom ett fönster.
Det är ett fall på 15 centimeter.
Jag var lite-
Det är underbart.
Om jag avskydde det skulle jag säga att det är fantastiskt...
för, ni vet-
Alla är gulliga.
Vi pratar om en film. Jag älskar verkligen den här filmen.
Jag har just sett den.
Jag varken ser eller Iäser det jag skrivit.
Den här boken kan jag läsa.
Det här var enda omtagningen som jag minns.
När han säger: "Som du vill."
Jag tror Rob ville ha nåt känslomässigt från Peter Falk.
Det funkade inte.
Ser ni på närbilden av Peter Falk är det inte det samma.
Som du vill.
Det är en konstig upplevelse.
Jag har inte sett filmen sen den kom ut.
Man vet inte vad man kommer att tycka.
Ett skäl till att jag inte kan se filmer jag har skrivit-
Jag kan se Butch Cassidy.
Man tycker alltid att det är kasst, att man gjort fel.
Jag tror...
att när en film som jag är inblandad i blir en framgång...
är det allas förtjänst.
Det är allas vår förtjänst.
När en film inte lyckas...
är det mitt fel.
Berättelsen var inte så tydlig som den borde ha varit.
Man berättar fel saker.
Man har fel personer på skärmen...
och berättar saker folk inte ville veta.
Publiken blir-
Jag har upptäckt efter alla år...
att publiken reagerar på samma sätt på en film runt om i världen.
De skrattar, de gråter, de blir uttråkade och går ut.
Jag vill se eftertexterna.
Det är inte André som rider.
Han var så stor att han hade dödat hästen.
Jag tror att det var nån annan.
Man vet aldrig.
En sak med filmen är att den är kort.
En sak som hände-
George Roy Hill sa: "kan man inte berätta historien på 1,5 timmar...
är det bäst man är David Lean."
Jag tror det är sant. Filmer är skamligt långa nu.
Det är delvis regissörens ego.
Folk tror att om den är lång...
betyder det att den är viktig, vilket är galenskap.
Jag tyckte filmen funkade.
Vi utelämnade inget viktigt.
Det finns inga bortklippta scener.
Det är vad vi skrev, det är vad vi spelade in, vad ni såg.
Det var en-
Jag gillade den mycket och hoppas ni gjorde det med.
Bill Goldman, författaren av romanen och av manuset.
Jag sitter och tänker på vad jag sett.
Jag tänkte aldrig: "Varför gjorde jag så?
Och inte så?"
Det funkade bra. Skådespelarna var toppen.
Det är underbart.
Jag hittar ögonblicken-
Jag tyckte det var toppen, och hoppas ni gjorde det med.
Översättning: Peter Beck